![](https://static.wixstatic.com/media/41e8dc_b5f675924c9f49438113ac531fa95891~mv2.png/v1/fill/w_980,h_1223,al_c,q_90,usm_0.66_1.00_0.01,enc_auto/41e8dc_b5f675924c9f49438113ac531fa95891~mv2.png)
#МемуариВанітаса #Ожп #Ной #G #Б #Максі #ВПроцесіНаписання #вампіри #попаданство
Акт 2: Сон, який змінить все
Повернувшись додому, я відразу попрямувала у ванну, щоб змити всю втому. Я була рада, що нас відправили на місяць канікул. Для мене це означало, що можу взяти більше змін на роботі, а також більше вільного часу. Від початку цього року я так втомилася, навіть думала взяти пару вихідних. Вмившись, вирішила доглянути розпочате аніме. Я звичайно прочитала мангу, але мені все одно цікаво, навіть знаючи, що там станеться. Мене захоплює це малювання, просто насолода для очей, та й персонажі досить цікаві. Колись, я теж хотіла створювати такі шедеври.
Ось уже кінець останньої серії, все ж таки читання і перегляд по-різному надають нам те, що відбувається. Дивлюся на годинник, вже пізно. Хоч я вже давно збилася з режиму, але все одно. Пішла мити посуд, хай і пізній час. Вже виховання дається взнаки. Весь цей час я думала про цей аніме. Графіка просто вражає. Прям так і хочеться взяти, простягнути руку до екрану і опинитися там. Це, звичайно, не перші мої такі думки, але зазвичай я їх швидко відганяю, а тут... Так і заснула з цією думкою.
На подив мені почав снитися сон. Я вже давно його не бачила. Зазвичай це були або кошмари, або уривки з майбутнього, чого я дуже боялася. Мене часто дратувало те, що бачила майбутнє у снах, адже потім я повністю була дезорієнтована. Самі уявіть, вам наснився швидкоплинний уривок, забули, а потім як це сталося в реальному житті вам здається, що це вже сталося, дежавю. І згадуєш, що снилося. До моторошного неприємне відчуття. Так, перейдемо до сну. Я опинилася в неймовірно гарному місці. Галявина серед лісу з озером і деревом бузку над ним. Галявина була повністю вкрита квітами, що світилися ніжно-блакитним кольором. Сама трава та й дерева були синього забарвлення з фіолетовим відтінком. З квітів піднімалися світлячки, світячись ніжно білим з відливом у жовте світло. Небо синьо-чорне повністю вкрите зірками, немов блискітки хтось розсипав. Полярне сяйво і ... Місяць. Повний місяць над лісом. Як сонце сходить, але тільки замість нього був він. І сяє він блакитним світлом. Таке відчуття, що він був в декілька кроків і вже можна до нього доторкнутися. Під його світлом бузок, здавався, світиться. Вся краса неба відбилася в озері. Дивовижне місце. Відразу згадала пісню про бузковий ліс. Ну точно. Вирішила підійти до озера. Наче щось тягнуло мене до нього. Не вирішила пручатися, адже це лише сон. Отямилася вже під водою, де було неймовірно. Дивно звучить. Місяць під водою був білим, а через північне сяйво вода, здавалося, забарвилася у всі можливі кольори. Але найдивовижніше те, що тут плавали риби. І не просто, а вони були прозорими, але світився їхній контур. Наче це чиясь анімація. Немов це сузір'я. Але для озера тут глибоко і в мене виникло відчуття, що я в океані. А кит, що пропливає наді мною прозоро-світився, не залишив і сумнівів для моєї думки. Але було добре. Такого спокою давно вже не відчувала. Хочеться ще трохи побути. Але мені закривши очі, як під ногами виявилося щось тверде. Відкривши очі, я побачила лише повністю білий безмежний простір, а попереду були двері синього кольору з гарним сріблястим орнаментом. Не знаю що мене спонукало піти до цих дверей, але не чинила опір. Навіть навпаки, в мені зайнявся давно забутий інтерес. Підійшовши ближче, почала розглядати орнамент. "Явно робив майстер своєї справи, та ще й з величезною любов'ю" - подумала я. І без сумнівів відчинила двері. Мене засліпило біле світло і я заплющила очі. Відкривши їх я опинилась у знайомому, але невідомому мені місці. Нагадувала парк під куполом. Судячи з того, що за склом було темно, я вирішила, що ніч. Але людей тут було багато і ясно, як удень. Не тільки вуличні ліхтарі, а ще якесь освітлення було, надаючи образ дня. У моїй голові крутилися шестерні, намагалася згадати де я бачила це місце. Але так і не могла згадати. Все ж таки пам'ять у мене як у рибки. Вирішила пройтися, може, так згадаю. "Таке гарне місце я просто не могла забути. Тут така архітектура, та й планування парку досить просте, але комфортне. Просто ідеальне місце для творчості" - роздумувала і оглядаючись, я не помітила як на мене всі дивно дивилися. " І чому я взагалі намагаюся згадати, адже це сон, я могла вигадати все це. Хоча якщо це так, то чому тут люди. Про це я б точно подбала "- я вже звернула увагу на людей. Всі вони були одягнені за модою 18-19 століття. Красиві розкішні об'ємні сукні у жінок та суворі костюми з циліндрами у чоловіків. "Все ж вбрання відповідають ближче до середини або кінця 19 століття. Якщо жінок я ще могла переплутати з 18-им, то мода у чоловіків на такі костюми з'явилася приблизно в 19 столітті. Але це чисто моя інтуїція, адже так я точно не пригадую, адже робила ухил на архітектуру, а чи не..." - тут її думки обірвали. Хтось поклав свою долоню на плече брюнетки. Дівчина відразу зрозуміла, що це був чоловік, адже долоня була велика і важка, судячи з усього років від 20 до 40. Але обернувшись, вона зустрілася з бузковим поглядом юнака, що був на голову вище за неї, в білому костюмі і циліндрі того ж кольору, темною шкірою та... Білим волоссям? Або попелястим? Соня більше схилилася до білого.
- Міс, з вами все гаразд? Брюнетка дивилася в ці прекрасні очі, не відриваючи погляду.
"Десь я його вже бачила. Бузкові очі з відливом у золотий і червоний, які ледь помітні, білий одяг і волосся, смаглява шкіра. Хвилинку ... Не може бути. Це ..." - тут мозок уже почав бурлити, очі стали по п'ять копійок, рот відкрився здивований, а після...
- Ааааааа! ... Ти ... ти ... тттти ... - З криком, жахом, заїканням і нерозумінням почала тараторити дівчина, вказуючи пальцем на хлопця.
- Я? - той здивовано і злякано глянув на брюнетку, показуючи на себе.
- Ти що тут робиш?! - Не розуміючи того, що відбувається, Соня зірвалася на крик.
- Міс, я не розумію про що ви. Можете поясніти? Я вас у перші бачу, -хлопець почав махати руками, мовляв "я тут не до чого", з переляком дивлячись на дівчину.
"Стоп, я його розумію. Я розумію французьку. Це ж французька, вірно? Я звичайно вчила його і навіть на олімпіаду їздила, але це було більше п'яти років тому. Я вже повністю його забула. Як так? Але від усвідомлення що мову ти не знаєш, але розумієш і навіть можеш вільно відповісти, стає моторошно" - поки дівчина розбиралася зі своїми думками, хлопець з нерозумінням дивився на неї. Коли він побачив її, задумливою в дивному одязі у парку, то подумав, що їй потрібна допомога. І походу не схибив. Знайшовши сили, він перервав її думки.
- Якщо вам погано або з вами щось трапилося, можете розповісти,-юнак намагався посміхнутися.
" І все ж він така лапонька, коли нервує або непокоїться за інших. Так, що за думки?! Ану відкинути подібне! "- З цією думкою брюнетка вдарила себе по щоці, від чого ввела у ступір хлопця. Тепер на щоці красувався відбиток від руки.
- Який же геморой,- ледве чутно промовила дівчина,-" треба хоч для пристойності запитати як звуть, а то вже думає, що я божевільна, адже..." І тут Софа усвідомила, чому на неї всі так дивилися. Вона стояла в одній піжамі! У вільному топі та шортиках! Серед людного місця! Найбільший жах став наяву, чи ні? Але навіть якщо це сон, дівчина все одно відчувала сором. Намагаючись не подавати виду, що за багато років вже стало звичкою, але тремтіння в голосі все ж таки залишилося.
- Дякую, що так занепокоїлися про мій стан, але зі мною все гаразд- дивлячись у землю і перебираючи пальці, відповіла Соня.
" Що ж робити, що робити. Це може і сон, який дуже, ну прям ДУЖЕ реалістичний, але сором все ж таки є. Навіть "тут" потрібно дотримуватися хоч якісь рамки пристойності. І як в мене тільки фантазії вистачило таку дурню вигадати? Якщо я б і потрапила до виміру "Мемуари Ванітас", то точно не так". З роздумів її вивела дівчина, що впала. Брюнетка одразу підбігла до неї і підвела.
- Міс, ви як? Щось болить? На ноги можете встати? - Боже, Сонько, що за тупі питання?
- Ні, все гаразд, правда. Не треба турбуватися.
"Так ти тремтиш, дурепо. А точно, це ж саме початок історії, і якщо я не помиляюся, то Ной повинен був її, скажімо, врятувати. Якщо вона вже в такому стані, то можу припустити, що скоро вона втратить контроль і з'явиться Ванітас. Ось це сон, звичайно, дякую... Я випадково чай з горілкою не переплутала? Або я щось додала в рулет? Це всього лише сон, нічого більше" - роздумуючи брюнетка допомагала дівчині встати.
- Щось відбулося? Вам потрібна допомога? - Запитуючи, підбіг блондин.
- "І все ж таки, не в мене однієї мізки відрубує. При перегляді і читанні я навіть не помітила такого. Але з його боку це виглядає мило і, якось, по-геройськи, чи що? Так, відкинути подібні думки, зараз з'явиться Ванітас, поверне ім'я і я постараюся прокинутися. Ну, його такий сон". Брюнетка пішла у свої думки і не помітила, як хлопець вже розговорився з вампіркою.
-Може чашечку чаю? Ви вся тремтите, може він вам допоможе? - Не подумавши сказала Соня - "Про що я тільки думаю?!"
- Якщо ви, звичайно, не проти, - відповіла вампірша.
Ной допоміг їй дійти до найближчого столика, а брюнетка йшла поруч і несла сумку з котом. "Який же він важкий. Це кіт такий чи ця валіза? І як Ной його тільки тягнув весь час?" Сівши за стіл, до нас підійшов офіціант і прийняв замовлення. На диво брюнетки принесли його швидко (ну або просто вони тільки чай собі замовили, від цього швидко). Ной усе не припиняв спроб відправити дівчину в лазарет. Соня в цей момент намагалася не засміятися, що поки що їй вдавалося. Як раптом з "валізи" вистрибує білий кіт і стрибає на коліна вампірша. Та спочатку злякалася, але потім почала поглажувати його.
- Хі-хі... Він такий теплий. Мене звуть Амелія, чи можу я дізнатися ім'я? - сказала русява.
- Звичайно, його звуть Мурр, -відповів хлопець.
- Я не це мала на увазі...
Я в цей момент поперхнулася чаєм від ситуації, що склалася. Вже на межі стримувала сміх. "Тримай себе в руках, тримай себе в руках. Ну що поробиш, що не зрозумів сенсу питання, з цього не сміються. Але його вираз обличчя і жести просто щось у цей момент були. Якась навіть дитяча наївність. .." Раптом зверху пролунав голос:
-Оголошення для пасажирів. Згідно з розкладом Балейн приблизно за годину прибуде до Парижа.
Раптом Ной вскочив і побіг до вікон.
- Незважаючи на те, що залишилося зовсім недовго... Будь ласка, насолоджуйтесь останніми миттю нашої подорожі крізь хмари.
-Париж! Париж! Де Париж, мадмуазель Амелія і ... - закричав від щастя Ной, але потім глянув на мене.
"Я вже й забула цей епізод, хоча чогось такого й очікувала. Але в такі моменти він миленький. Так що це за часті думки про милих людей?! Хоча він вампір та й вигаданий персонаж, а ще це мій сон, так що , можу дозволити".
- Вибачте, мадмуазель, але не підкажіте, як вас звати? - запитав Ной.
-А? Я не представилася? Перепрошую за мою безчемність. Мене звуть Софія, але можна просто Соня, - намагалася посміхнутися, але не вийшло - "Блін та що ж я! Ось я розтяпа"
- Софія? Яке чудове ім'я! - з радістю сказала Амелія.
– Я навіть про таке не чув. Ви іноземка? - Зацікавлено запитав Ной.
"Це ж сон, то чому я почуваюся так незручно?! І що означає іноземка!? Доведеться підіграти".
- Так я іноземка, а моє ім'я досить поширене, так що не вважаю його якимось особливим. А ви містере... - на останньому я постаралася зробити натяк, що не знаю його імені.
- Ной. Кличте мене просто Ной, -здогадався хлопець.
-Ной, це ваш, тобто, твій перший політ, вірно? - Запитала я, вже знаючи відповідь.
-Що мене видало? - дитячим обличчям спитав хлопець.
- А ви намагалися це приховати? - Запитала Амелія.
- Я довго жив у лісах Аверудні. Я ніколи раніше не бачив таких великих дирижаблів, не те що бував на них,-скоріше пояснив Амелії Ной.
- Авер? - перепитала вона.
- Це місце глибоко в країні, сумніваюся, що назва вам знайома, - продовжив пояснювати блондин.- Я чув, що Париж...
Далі я його вже не чула, адже поринула у свої думки. Виявляється, слухати його набагато приємніше у "реалі", ніж з екрану. Я вдивилась у хмари, що пропливали за вікном. З роздумів мене вивів дзвін годинника.
– Вже стільки часу? Нам потрібно підготуватися до висаджування. Я проведу вас по ваших кімнатах, мадмуазель Амелія і мадмуазель Софія,— взявши чемодан і Мурра, сказав Ной.
- Можете просто називати мене Соня, а то від цього "мадмуазель" мені трохи ніяково, - попросила я.
- А, звичайно, -трохи спантеличено відповів хлопець. "Схоже я ввела його у ступір. Чекайте, у мене ж немає кімнати! Куди я піду?! Гаразд там все одно вони повинні впасти, АЛЕ Я НЕ ПЛАНУЮ ЦЕ З НИМИ РОБИТИ! Може і сон, але ні тут ні в реальності я не збираюся цього робити. Так як бути? Може попроситися до когось. Тоді я буду схожа на жебрачку, особливо... Чорт забирай, я і забула, що в піжамі. Яка ганьба/////.Ну чому мені такий поганий сон снитися? За що я заслужила? Так, треба вже прокидатися, вистачить з мене". За своїми думками я не помітила, як лопнули ліхтарі.
"Ну ось, почалося" - промайнула думка в голові. - "Якщо не помиляюся, то .... Зараз" - відразу ж скло розбилося і звідти з'явився хлопець з довгим чорним волоссям, яскраво-блакитними очима і дивним одягом. "Ось і з'явився, головний герой п'єси" - з часткою сарказму подумала Соня.