Кожне слово, сказане Ітаном, опускається важким тягарем на мої плечі. Нерви, які були на межі останні кілька годин, готові були ось-ось тріснути від перенапруги. Я настільки розбита всім, що відбувається. Навіть власне тіло давно не слухається, продовжуючи трястися в ознобі, мабуть, таким чином намагаючись полегшити нервову систему.
Сьогодні я цілий день ходжу по лезу, перебуваю на межі. Кожну прокляту хвилину чекаю того, що має мене знищити. Спочатку контроль, потім камера, Еванс... За кілька годин я наче прожила ціле життя, сповнене переживань, розчарувань та примарних надій, що неодмінно руйнуються, залишаючи мене розгубленою наодинці з правдою – я приречена. Скільки всього ще має статися? І навіщо тоді було це все – втеча, вибухи? Який сенс, якщо виходу немає?
– Що?
Не в силах повірити вимовляю це дурне запитання, яке явно нічого не вирішить. Але я дико втомилася. Тікати, боятися, переживати... Боротися.
Ітан підтягує онімівше тіло Ліама, опускаючи погляд у підлогу, ніби боїться поглянути мені в очі. Обдумуючи подальші слова, злегка хмурить брови. Він завжди так робить, а я стискаю пальці, намагаючись хоч кудись сховати руки, які видають увесь спектр нервозності та наростаючу злість.
– Я не розумію чому, але генератори спрацювали завчасно. Мабуть, поліпшили систему безпеки. Занадто рано відновили живлення. Ми не змогли...
Віддалено звучить якийсь гуркіт, але я вже не реагую на ці звуки. Може це обвалилася якась з розділових стін між блоками? Байдуже, хай навіть весь Ребут-сіті паде руїнами. Навіть важкий запах гару і пилу сприймається не так сильно, як кілька хвилин тому. Всередині тільки незрозуміла образа на те, що відбувається, яка застилає очі тонкою поволокою сліз, і я готова зірватися нестямним криком.
"Невже все це було даремно?"
–А запасний план? Хоч щось? – голос зривається на крик. Істерика наростає, і це відчуття безвиході, що обплітає, просто вбиває.
Еванс і сам перебуває в такому ж стані. Я бачу, що він нервує, злиться на прокляту ситуацію. На себе, напевне, найбільше. Адже він, як виявилося, з тих людей, хто грає за власними планами та правилами. І зараз, очевидно, програє.
– Немає запасного плану! – гарчить він крізь зуби і жовна танцюють на щоках.
Тупіт змушує обернутися, і він знову стріляє, прибираючи ще одного вартового, який з'явився в коридорі. Він робить це автоматично, навіть не вагаючись ні на мить. Холоднокровно.
– Але він має бути! Як можна сподіватися тільки на один план? Як? – я підлітаю ближче, штовхаючи його в груди, вже не усвідомлюючи своїх дій.
Мене настільки злить усе, що відбувається. Хочеться виплеснути свій гнів, знайти винного у всіх проблемах. Бісить! Як же бісить! Уся проклята система і місто, гори воно вогнем!
"Якщо живлення відновлять, то що буде зі мною? З нами?"
– Просто ми не встигли відпрацювати інші варіанти! Нам не вистачило часу! – він підвищує голос, психує. І мене це дратує ще більше.
– Якого дідька, Ітане? Навіщо тоді було влаштовувати це зараз?
– Тому що ти потрапила в камеру утилізації! – його слова оглушують мене, і я розгублено моргаю, дивлячись на нього. – Не було часу думати. Я... Повинен був щось робити. Не міг втратити тебе!
Слова губляться, розчиняючись на кінчику язика. А противний ультразвук у голові заглушає будь-які думки. Це фінальна точка. Я не знаю, як реагувати на його фразу, бо тепер абсолютно не розумію, що серед сказаного правда, а що брехня. Сліпа віра цій людині померла там, у камері утилізації, щойно він тільки переступив поріг. Навіщо він зараз говорить це, якщо сам був причетний до всього? Був тією самою сполучною ланкою, яка рано чи пізно привела б мене до знищення. Нехай фізично я все ще жива, але всередині твориться цілковитий хаос.
Неприємний звук сирени розрізає слух. Настільки гучний, що проходить крізь мене, вібруючи в барабанних перетинках. Із силою притискаю долоні до вух і заплющую очі. Голова зараз трісне від цього гучного писку і від болю, який наростає з кожною секундою, розповзаючись від скронь до потилиці. Червоні лампи починають блимати, а звук не стихає, продовжуючи лякати мене. Він звучить звідусіль. Хочеться впасти на коліна і кричати на все горло, до спазмів у глотці, поки голос остаточно не сяде, сходячи на хрип. Занадто погано. Занадто голосно. Нічого не розумію. Сирена зводить з розуму, вивертаючи тіло, згинає навпіл. І коли здається, що я справді не витримаю більше цього знущання, все миттєво стихає.
Моторошний вереск ще пульсує у скронях, віддаючись луною у свідомості. Ітан обертається і, вилаявшись, швидко підтягує Ліама вище, не дозволяючи його тілу звалитися з плеча.
– Камери!
Він кричить голосно, бо, так само як і я, оглушений звуком сирени, але я ледь уловлюю слова. Простеживши за його поглядом, обертаюся, і затримую дихання. Пристрій під стелею робить оберт, зупиняючись на нас. Маленький червоненький діод біля самого об'єктива сповіщає про справність, а отже, ми попалися. Нас засікли, і тепер ми як на долоні.
Не встигаю навіть сформулювати побоювання про те, що чекає на нас далі.
Гучне клацання лунає зверху, змушуючи нас миттєво обернутися на цей звук. Броньована стіна захисної системи почала рухатись, повільно опускаючись. І Ітан зривається з місця, підштовхуючи мене.
– Корд, біжи! – командує він, і я, ні секунди не сумніваючись, починаю бігти.
Не відомо куди, просто вперед, аби не опинитися відрізаною від сходових прольотів, які виведуть на інший відсік. Еванс відстає, продовжуючи тягнути Ліама на собі, а я в паніці, немов миша, загнана в пастку, мчу з усіх ніг. За відчуттями у венах замість крові тече окріп, а всередині все тремтить від страху.
Конструкції опускаються все нижче, і коридор здається нереально довгим. Паніка захльостує з головою. Обертаюся на Ітана, помічаючи, як на лобі чоловіка здулася вена від напруги. Герметичні двері опускаються ще нижче, змушуючи пригинатися, минаючи чергову. Опори одна за одною спрацьовують, приходячи в рух. Відстань від підлоги до краю конструкції дедалі менша, і, здається, будь-якої миті вона відріже нас від решти міста, замикаючи у в'язниці сірих бетонних стін. Попереду вихід до сходових прольотів і наш єдиний шанс на порятунок.
"Тільки б встигнути!"
Місця для маневру все менше, і доводиться нахилятися нижче, що значно гальмує Ітана, адже він продовжує вперто тягнути за собою 2007. І я теж трохи зменшую темп, щоб не опинитися відокремленою від них перегодкою. До виходу залишилося зовсім небагато, близько двадцяти метрів, і дві секції захисних опор. Але відстань від нижньої межі стін, що опускаються, занадто мала. Ми практично повземо, щоб не потрапити під задушливий прес.
Еванс гарчить, зціпивши зуби, падаючи на підлогу, і я кидаюся на допомогу, смикаючи Ліама на себе. У грудях стукає, а скроні розколюються. Руки зводить від напруги – не думала, що паралізоване тіло настільки важке. Ривок, і 2007 опиняється поруч із нами, якраз у той момент, коли глуха броньована стіна стикається з тим місцем, де були його ноги. У паніці обертаюся, якраз у ту секунду, коли остання опора з шумом опускається, відрізаючи нас від Ребут-сіті. Тоненька смужка, не більше пари сантиметрів від підлоги, зникає під герметичною конструкцією, зачинивши пастку. Тепер це точно фінал.
Обертаюся на Ітана, рвано хапаючи повітря губами. Намагаюся віддихатися, але не виходить. Стіни миттєво починають тиснути, ніби я сама опинилася під броньованим пресом. Легені стискає до болю в ребрах, і я з такою силою впиваюся нігтями в долоні, що залишаються подряпини. Задихаюся в паніці. Еванс запускає пальці у своє волосся, стискаючи його, і з усієї сили б'є кулаком у бетонну підлогу. Ми опинилися в клітці. Його трясе, а мій стан тільки погіршується. Я вже нічого не бачу, силует 2092 розмивається перед очима, а в грудях нестерпно пече, ніби сюди запустили отруйний газ. Хрип зривається з губ, а тіло здригається під впливом нападу панічної атаки.
Помітивши мій стан, він миттєво опиняється поруч, і за секунду скинувши ненависний латекс, обхоплює мої щоки долонями.
– Еш, дивись на мене, – але я абсолютно нічого не бачу.
Тільки біль і паніка. Відчуття, що я вмираю і задихаюся одночасно. Навколо все розмито, а сірі стіни зливаються, потопаючи в червоному світлі аварійних ламп. Мені настільки погано, що я геть не контролюю себе.
– Корд, дихай! Дивись на мене! – голос хрипкий, зривається на крик. Він звучить ніби надто далеко, але я намагаюся вхопитися за ці слова, щоб остаточно не збожеволіти. – Дивися на мене, я з тобою!
Минає щонайменше десять хвилин, протягом яких Ітан намагається заспокоїти мене. І я нарешті починаю фокусуватися на його обличчі.
"Ніби його присутність тут щось змінить"
Горло саднить від рваних вдихів, але я продовжую дихати, потроху повертаючись до свідомості. Еванс озирається на всі боки, не відпускаючи мене ні на мить. Сірі стіни, броньовані двері й клята червона лампочка під стелею, яка ріже очі яскравим світлом.
– Дивись на мене, Корд! Я тут, я з тобою. Чуєш? – знову дивиться на мене, стурбовано і трохи розгублено.
І я вкладаю всі сили, щоб якось відреагувати на його слова. Злегка киваю головою, намагаючись не захлинутися у власних сльозах. Ітан залишає на лобі легкий поцілунок, продовжуючи погладжувати подушечками великих пальців палаючі щоки, вологі від сліз, що стікають безперервними потоками. Притискає мене до себе, ніби заколисуючи на руках, поки мої плечі здригаються в беззвучних риданнях.
Він оглядає кожен сантиметр нашої в'язниці, у пошуках хоч якоїсь надії, примарного шансу врятуватися. Я ж зневірилася остаточно. Стільки разів за цю добу перебувала в цьому стані. На краю прірви, за крок від смерті, що все, що відбувається, в один момент обрушилося на мене, знищуючи залишки віри.
Ітан трохи відсторонюється, торкаючись пальцями мого підборіддя, і піднімає обличчя, змушуючи подивитися на нього.
– У мене є ідея... Але... – запнувшись, він уважно дивиться в мої очі, шукаючи підтримки. – Це крайній відсік коридору. Дивись, тут є люк вентиляції. Якщо вийде зламати сітку, то ми потрапимо в шахту.
Еванс вказує рукою на невелику металеву пластину в стіні, яку я абсолютно не помічала раніше.
– Але? – щось усе одно змушує мене насторожитися в його тоні.
– Але, якщо спрацювало блокування, то, найімовірніше, вентиляцію теж перекрито до загальних блоків, – він хмуриться, намагаючись обміркувати подальші дії, а я розгублено моргаю, дивлячись на шлях до відступу.
Не до кінця розумію, що означають слова Ітана, а в голові суцільний вакуум, який не дає змоги думкам сформувати хоча б подобу логічного ланцюжка.
– Що це означає? – намагаюся зібрати залишки здорового глузду.
– Що ця частина міста зараз відрізана від Ребут-сіті, в тому числі і система вентиляції. Це зроблено для того, аби в випадку аварії загерметизувати небезпечну ділянку, не допустивши розповсюдження газів або інших небезпечних впливів на ціле місто. Тож нам залишається або чекати, поки систему розблокують, або... – він замовкає, дивлячись на захисний щиток.
– Або? –повторюю я, намагаючись ухопитися за думку.
– Еш, ти ж розумієш, що ми все одно в пастці? Навіть якщо систему розблокують, ми не зможемо ховатися вічно. Рано чи пізно нас знайдуть. Щойно ми вийдемо звідси, нас неодмінно схоплять.
Кожне його слово просякнуте гіркотою.
Я відчуваю, як вона розтікається по ротовій порожнині, залишаючи на язиці неприємний наліт. Він має рацію. Скільки б ми не бігали, скільки б не намагалися ховатися, це не триватиме вічно. Ребут-сіті неможливо обіграти, і так чи інакше ми повернемося до початкової точки. Точки кінця.
Ітан якийсь час мовчить, роздумуючи над подальшими словами. І коли я вже готова озвучити запитання, він починає говорити.
– Через цю шахту є вихід до розвилки, а звідти до ліфта. Саме його використовували, щоб випустити назовні дрони для досліджень. Дрони знімали ті відео, що транслюють нам щодня. Тоді, коли їх запускали, всю частину міста блокували якраз за допомогою цих герметичних конструкцій. Я добре пам'ятаю це, бо саме працював в шахтах в той період.
Еванс відпускає мене, і на місці дотиків шкіру одразу обдає прохолодою. У голові одразу ж спливає відео з проморолика, яке транслюють щодня в житлових секторах. Картинка чітко формується перед очима. Мертва земля і випалене до сірого попелу небо. Там немає можливості дихати, шкіру плавить миттєво. Так нам завжди розповідали протягом усього мого життя. Я бачила на власні очі голограми інших земель. Де за межами Ребут-сіті не залишилося життя. Це чисте самогубство.
Але й залишатися тут – це тільки чекати вироку, відтягуючи неминуче. Я вже засуджена, і Еванс, допомагаючи мені втекти, теж обрав сторону. А значить, що щойно систему розблокують – нас буде страчено.
На вибір зараз є тільки смерть. Померти за межами міста, задихаючись токсичними газами, або отримати нищівний розряд по скронях в кращому випадку. Хоча, після того, що сталося, навряд чи нам дозволять померти безболісно в камері. У пам'яті виникає момент показової страти дівчини, і по тілу проходить колюча хвиля, концентруючись у районі сонячного сплетіння тремтінням. Я не хочу повторити її долю. Не хочу відчути подібне, коли чіп заживо виривають кліщами.
– Це єдиний варіант? – дивлячись у безкраї вири блакитних очей, я все ще сподіваюся на чудесний порятунок.
– Ні. Ми можемо чекати. Спробуємо ховатися. Можливо кілька годин, або навіть день, нас не знайдуть. Я спробую ще раз проникнути в центр управління, але... – він робить вдих, дивлячись на мене з усією серйозністю, –я не знаю, що буде далі. Чи буде час, щоб здійснити це. Після того, що сталося, вони посилять стовідсотково охорону. Думаю, усіх причетних уже стратили.
Ця ідея здається мені настільки примарною, що навіть думка померти за межами міста лякає не так сильно. Хоча, правду кажучи, інших варіантів і шансів немає. Щойно опорні конструкції розблокують – нас знищать.
Я зважую все сказане, але невблаганно приходжу до єдиного варіанту. Загибель.
Так чи інакше, але моя історія закінчиться сьогодні, який би варіант ми не обрали. А живити помилковою надією – немає жодного сенсу.
– Добре. Давай зробимо це, – голос сходить на приглушений хрип. – Там ми будемо вільні. Хоча й ненадовго.
Я прийняла рішення. Знаю, що воно не призведе ні до чого хорошого. Розумію, чим завершиться наша втеча. Але... Ми хоча б спробуємо. Чекати страти склавши руки не хочу. Немає ні найменшого бажання бачити торжествуючий вогонь на обличчі адміністратора. Я не дозволю. Не дам їм цієї можливості. Якщо загинути – то вільною від проклятої гнилої системи.
Ітан ще хвилину дивиться на мене, підживлюючись упевненістю в моїх очах. І киває, так само як і я, повністю приймаючи наслідки ухваленого рішення. Ліам, який весь цей час лежить нерухомо і не має права голосу, став безмовним учасником самогубства.
Не гаючи часу, допомагаю Евансу впоратися із захисною панеллю. Спочатку вона не піддається, і ми дряпаємо пальці, безуспішно намагаючись відкрити кришку. Червоне світло викликає нудоту, яка посилена хвилюванням. І я ледь стримую себе, щоб не зігнутися навпіл у спазмі. Жовч підкочує до горла, і доводиться ковтати цей клубок у горлі. Нарешті, через п'ятнадцять хвилин маніпуляцій, вузький лаз у шахту відкрито. Темрява там тисне, морально підстьобуючи страх. Віддалено я чую гул лопатей, що циркулюють повітря, і стає погано. Здається, що фільтри не справляються, і звідти долинає смог і в'язкий запах гару з нижніх блоків, де не так давно прогриміли вибухи. А може це ззовні?
– Я полізу перший, буду тягнути Ліама, ти за нами. Якщо щось піде не так... – Ітан підтискає губи. – Шукай найближчу розвилку. Система вентиляційних шахт складна, аде це буде на користь. І Еш...
Він замовкає, не здатний вимовити побоювання вголос, а мене знову починає трясти. Емоції загострені до межі, як оголений нерв, відкриваючи справжні почуття. Хоч би як я злилася на нього, хоч би які суперечності викликав у мені Еванс, я на підсвідомому рівні не можу опиратися безглуздій вірі, прив'язаності та щемливому відчуттю в грудях, яке заповнює мене попри голос розуму. Я повинна ненавидіти його за все скоєне. Брехун. Зрадник... Агент? Вбивця? Хто він для мене? Так чи інакше, Ітан – та людина, якій я повинна віддати в руки своє життя. Вкотре. Усвідомлення приходить раптово. Стань він злом у плоті і моїм нічним кошмаром, я все одно не зможу ненавидіти його. І навіть після всього того, що сталося – він єдина близька людина.
– Я вірю тобі, – слова самі зриваються з моїх губ. Пошепки.
Секунда зволікання, і Ітан подається вперед, обхоплюючи долонею мою потилицю і впиваючись у мої вуста. Цей поцілунок сповнений безвиході й прощання. Ніби останній. Такий гіркий і такий приторно солодкий одночасно. Він важливіший за слова і клятви. Вищий за образи та страхи. Еванс відривається від мене так само швидко, обдаровуючи поглядом, і швидко підтягнувши 2007 до шахти, ховається в темряві, через плече кидаючи нагадування про окуляри.
Губи палають від недавнього поцілунку, а пульс стукає у скронях. Щойно Ліам зникає з поля зору, я обережно пробираюся в шахту. Доводиться практично повзти навкарачки, бо там досить мало місця. У темряві стіни вентиляції тиснуть на мене. І слабка видимість, яку дають окуляри, не дає змоги нормально роздивитися навколишнє середовище. Пальці постійно ковзають, зачіпаючись за спайки між відсіками шахти. А долоні вкриває щільний шар пилу – я ніби знову опинилася в рукавичках.
Бачу попереду, буквально за кілька метрів від мене, ноги 2007, і повзу за ними. Намагаюся не дихати на повні груди, бо повітря тут важке. І навіть проходячи через фільтри, може бути токсичним. Стіни шахти тиснуть і коли починають звужуватися на повороті, я знову відчуваю прилив паніки. Обертаюся назад, туди, де вдалині відсвічує червоним світлом вузький прохід, і мені навіть здається, що готова розвернутися і повзти назад. Але беру себе в руки, намагаючись відігнати непрохану думку. Там смерть у рабстві. З іншого боку нашого шляху – самогубство, але вже як вільної людини, хоча і на кілька хвилин.
За незліченними розвилками і повільними рухами я перестала відчувати хід часу. Не розумію, скільки ми провели серед темних вузьких стін. Періодично горизонтальна поверхня змінюється підйомами з невеликими виступами у вигляді сходинок, і я навіть не уявляю, скільки сил потрібно, щоб не тільки залізти туди, а й затягувати за собою знерухомлене тіло. Не знаю, чому Еванс так вчепився в Ліама, не кинувши його ще тоді, коли його підстрелили, але зараз немає часу з'ясовувати це. Та й чи є сенс? Долоні пітніють від хвилювання, і я обережно підтягуюся на руках, вибираючись в інший відсік шахти. Зараз потік повітря посилився, і він забиває дихання, а гул лопатей, що працюють, і зовсім не дає змоги сконцентруватися на необхідних діях.
Долаю відстань досить швидко, хоча коліна, здається, вже горять від тертя. Помічаю перед собою тіло Ліама, а трохи попереду Еванса. Прямо перед нами шлях перегороджує вентилятор, величезні лопаті якого обертаються досить швидко. Ітан зупинився, спостерігаючи за дією гвинта.
– Що там? –запитую тихо, але мій голос відбивається від довгої труби луною.
Еванс обертається, вказуючи на перешкоду рукою.
– Мені буде необхідна твоя допомога. Нам треба проскочити між обертаннями, але я сам не зможу затягнути Ліама. Допоможеш?
– Чому ти не залишиш його тут? – те запитання, яке давно мучить мене, саме злітає з вуст.
– Бо якщо його знайдуть, то неодмінно катуватимуть. Рід не дурна, вона розуміє, що Ліам причетний до заколоту. Я не можу просто покинути його, прирікаючи на смерть.
Напевне, їх спілкування з 2007 дійсно досить близьке. Якщо Еванс так хвилюється за блондина. То чи можна вважати, що так вигдядає дружба? В будь-якому випадку зараз ми повтали перед важким вибором.
Я хитаю головою, дивлячись на лопаті. Близько хвилини невідривно спостерігаю за частотою обертань, оцінюючи всі ризики.
– Не вийде. Він паралізований, а інтервал занадто малий. Ітане, його необхідно залишити тут. – Мені складно це казати.
Серце стискається від власних слів, бо все це звучить занадто жорстоко. Навіть попри те, що ми не надто гарно спілкувалися з Ліамом, він в першу чергу людина. Еванс нахиляє голову, обмірковуючи мої слова, і через хвилину обертається, дивлячись на металеві листи, що обертаються. Намагається прорахувати час між обертами, думає як краще рухатися, але все це має один висновок. Врешті Ітан здається і явно зважує мої слова, розуміючи, що я права. Адже з такою ношею нам просто не вибратися.
– Так. Ти маєш рацію, ми не встигнемо. – нарешті тихо вимовляє він. І вдивляючись в обличчя 2007, тихо додає. – Вибач, я намагався. Але так ти принаймні зможеш сам прийняти рішення, як померти.
Бачу, як складно йому залишити хлопця, але Ітан тільки стискає зуби, обертаючись до лопатей. Я зітхаю, починаючи переповзати знерухомлене тіло, чіпляючись щиколотками за кінцівки Ліама, і подумки вибачаючись, що змушена придавити його своєю вагою. Але коли опиняюся поруч з Евансом, він швидко простягає руку, даючи мені змогу скоріше опинитися на вільній ділянці. Стискає мої пальці, обертаючись. Ще кілька хвилин ми невідривно стежимо за роботою системи.
– На рахунок три? – я затримую подих, киваючи у відповідь.
2092 обертається до вентилятора, уважно вдивляючись в оберти металевих пластин, і починає відлік.
– Один.
Лопаті проносяться перед нами, проганяючи потік повітря.
– Два... – підхоплюю відлік, стежачи за траєкторією обертань гвинта.
– Три! – кричить Ітан, і я з усієї сили штовхаюся вперед, пролітаючи в лічених сантиметрах від гострого металу.
Падаю, інстинктивно підтискаючи ноги, і секунду лежу із заплющеними очима, все ще не вірячи, що зробила це. Але коли груди починають палати від недостатку кисню, роблю жадібний вдих, відкриваючи очі. Ітан поруч, підводячись на ліктях, обертається назад, намагаючись віддихатися.
–Вийшло... – ніби не вірячи, вимовляю я, і він повертає увагу до мене.
–Ти молодець, – торкається обличчя, обережно прибираючи пасмо з моєї щоки.
Знову дурний тремор по шкірі. Цікаво, чи перестану я колись тремтіти? Так, перестану. Зовсім скоро. Майже кінець.
Еванс починає рухатися далі, і я намагаюся не відставати. Поворот, ще один. І перед нами виникає сітка, яку Ітан швидко вибиває ногами, відкриваючи нам шлях далі. Захисна конструкція пролітає прямо і зникає з поля зору, з гуркотом падаючи кудись униз. Раптово шахта обривається, а попереду відкривається досить великий простір, скоріше схожий на кімнату.
2092 підповзає ближче, оглядаючи приміщення, і спритно зістрибує вниз, обертаючись до мене. Я опиняюся біля краю, і окинувши поглядом обстановку, обережно просуваюся до краю. Еванс простягає руки, підхопивши мене, і я розслабляюся, дозволяючи допомогти. Він спритно підтягує мене ближче. І на секунду я зависаю в повітрі, утримувана тільки міцними руками Ітана. Опинившись поруч, на мить прикриваю очі, вдихаючи знайомий запах тіла. Насолоджуюся ним, знаючи, що чекає на нас попереду.
2092 відпускає мене, і тільки зараз я усвідомлюю, що весь цей час стояла, притулившись до його грудей і вчепившись пальцями в його чорну куртку. Стискаю долоні, намагаючись зберегти тактильне відчуття від дотику бодай ще на мить. Стулки ліфта всюди обписані попередженнями про небезпеку і закриті на електронний ключ. З вигляду, ними давно не користувалися, бо місцями фарба потріскалася.
Ітан одразу ж підіцшов до дверцят, щось швидко вводячи на приладовій панелі замка. Той відсвічує червоним, явно не піддаючись маніпуляціям, і Еванс раз по раз пробує нові комбінації. Минає хвилин двадцять за моїми відчуттями, і він уже помітно нервує, тоді як я, закусивши губу, невідривно стежу за тим, як пальці ковзають віртуальною клавіатурою. Аби не заважати, я просто опистилася на підлогу, обхопивши руками коліна. І щоразу поглядаю у бік шахти, очікуючи, що в будь-яку мить нас схоплять. Якщо Еванс не помилився, то блокування вже могли зняти. А це означає, що смерть стоїть поруч , чекаючи слушного моменту. І коли, здається, що відчай повністю опановує, монітор раптом загоряється зеленим.
Я затримую дихання, серце знову прискорює ритм. Вийшло. Ітан обертається до мене, дивлячись в очі, і я трохи заспокоююся, роблячи впевнений крок уперед. Стулки від'їжджають у сторони, і ми входимо в тісний похмурий простір кабінки. На очі знову виступають сльози від розуміння того, що чекає на нас далі. Але я не змінила б свого рішення.
Нехай лише на мить, але я буду вільна. За межами цього міста, поза системою.
Прикриваю очі, знову відчуваючи, як по щоках стікають гарячі крапельки, і заплющую очі до болю, до яскравих іскор перед очима. Ітан тримає мене за руку, переплітаючи наші пальці, і здається, навіть не дихає в очікуванні.
– Ти моя, Еш... Щоб не сталося, я з тобою. – вимовляє тихо.
А в грудях розповзається справжня пожежа від його слів. Розплющую очі в той момент, коли стулки ліфта зачиняються. Відрізаючи нас від Ребут-сіті. Кабіна починає рух угору, а в мене земля йде з-під ніг від усвідомлення неминучої смерті.
![](https://static.wixstatic.com/media/36ca0c_fa384b84064341839777e31680f8a1f3~mv2.jpg/v1/fill/w_980,h_989,al_c,q_85,usm_0.66_1.00_0.01,enc_auto/36ca0c_fa384b84064341839777e31680f8a1f3~mv2.jpg)
Здається, я стаю занадто передбачуваною 😮💨 Але окей, я ж сама показала трейлер до другої книги. Тому спишемо це на мою недалекоглядність.
Не уявляю, як Ешлі ще не збожеволіла після всього того, що з нею сталося. За цей день їй довелося стільки разів стояти на порозі смерті. І так, друга частина почалася досить епічно 🤣🫣 сподіваюся, що подальші розділи не розчарують. Я дуже хвилююся через це.
Але щаслива, що ви слідкуєте за перебігом подій. Та щоразу надихаєте не зупинятися і писати далі ❤️