Того вечора навіть холодна шаль грози не зняла хмільного вінця з голови Володимира. Він відчував як посоловілі очі видовжували риси обличь гостей, як важко давалось підіймати в жестах неслухняні руки. Проте, розум залишався ясним. Поки лози хмелю не обвили і його, Володимир вирішив: пора завершувати.
Вказівний палець годинника показував вже далеко за дванадцяту. Те саме можна було сказати глянувши на пом’ятий вигляд до того квітучих гостей. Як завжди, уявно накресливши приблизний порядок дій, Володимир швидко піднявся на сходи й пробігся очима по залі. В вухах завібрувало, неначе голова то церковний дзвін. Зосередження одразу зникло. Володимир заплющив очі на хвилю й зачекав допоки світ стане на місце, але він знову пішов у хід щойно серед натовпу не вдалося знайти її.
Мілада наче крізь землю провалилася, хоч скільки б Володимирів погляд не спотикався об порожні кутки зали. Та і її біла сукня мала б виділятись. Ці вибрики Володимиру не сподобались. Він помітив, як ненароком скривився. Надія, що його дитина з причепленим в одному місці шилом не втнула ніяку дурницю ще не обламала крила, але пір’ячко вже почало сипатись. Хоча, поки хвилюватись було зарано.
Насамперед Володимир покликав кількох служок і дав всім дав одне завдання – знайти Міладу. Тоді, зі скрипом натягнувши привітність, повернувся до гостей. Сьогоднішня Фортуна була беззубою, а усмішка її кривою: хлопець, який мав стати любим зятем так і не з’явився. Взагалі, Володимир сподівався, що польський шляхтич виявиться лише зверхнім, непунктуальним, грубим чи хоча б зневажливим, але ні… На жаль. Зв’язки його батька дуже б не завадили та і здалось, що вийшло домовитись з його матір’ю.
Несмачно, проте Володимир і не такого в своїй роботі наївся, тому мав про запас ще не одного, а кількох кандидатів з присутніх. Він добре пам’ятав, як обіцяв Міладі, що вона зможе обрати будь-кого, та чесно кажучи, був впевнений, що вона навмисне мовчатиме. То ж, чого добру пропадати?
Юнак Сніжинських стояв в костюмі з-під голочки й відтягував від масивної шиї накрохмалений до скрипу воріт. Володимир задоволено кивнув і вже вигадував як саме оголосить про вибір Мілади. Служки все не повертались, а гості з кожною хвилиною в’яли все більше.
Володимир підійшов до столу й підхопив бокал в якому схвильовано плескався насичений коньяк. Коли його різкий горіховий запах дістався носа, замість того, щоб сковтнути слину, довелось сковтнути нудоту. Коньяк не більше не ліз. Наступним стало пиво.
Нога самовільно відстукувала якийсь, напевно, мелодійний ритм. Володимир не витримав: зірвався з місця і рушив на пошуки сам. Тоді вхідні двері перед його носом відчинилися й всередину зайшов, залишаючи за собою калюжі, промоклий до нитки топник. Він занадто голосно процокотів зубами, що надворі Мілади немає Володимир роздратовано прикрив очі й приклав палець до вуст. За мить зсередини маєтку підійшла служниця. Вона була розумнішою і мовчки знизала плечима.
Якщо все-таки сталось те, чого Володимир боявся, варто було перевірити це самому, побачити на власні очі. Торкаючись пальцями до стисненого нервовим клубком горла, Володимир пірнув у дощову стіну ночі. Хмільний вінець збив з голови щільний потік і той впав, окропивши багном своє темно-зелене листя.
Володимиру по самій тільки пам’яті вдалось добігти до конюшні – погляд потопав в темряві на відстані витягнутої руки. В середині було до неможливого парко, неначе в розігрітому на вогні казані. За запахом спітнілих коней, що відганяли від себе полчища настирних мух, зник запах прілого сіна. Напружені пітьмою очі вдивлялись в стійла, поки Володимир швидко крокував до того, де присутність коня хвилювала його найбільше. Перша думка і найгірші побоювання штрикнули десь в боку: стійло Агата було порожнім. Лиш плетена металом хвірточка колихалася від свіжого протягу з відчинених дверей. Може, Володимиру здалось? Просто темно і чорного коня не видно. Він пройшов у стійло, висовуючи одну ногу вперед. Еге ж, здалося. Нема там нікого.
Ой, Міладо-Міладо, що ж ти наробила? Скільки турбот принесла! Тепер Володимир мусить:
· Сповістити гостей про завершення балу.
· Вигадати що робити з оголошенням нареченого.
· Поговорити з Вікторією.
· Отримати прочуханки.
· Організувати пошуки Мілади.
Так багато справ і так мало часу, а втім, Володимир не поїде нікуди верхи таким дощем. Гостям, напевно доведеться запропонувати залишитись. Дідько…
Забігши з чорного входу, мокрий, як топник хлющ Володимир зачесав назад розпелеханого чуба і зайшов до своєї кімнати на другому поверсі, щоб перевдягнутися. Не доходячи кілька сходинок до низу в напряму зали, зупинився й плеснув у долоні. Після цього впевнено й голосно мовив, чинно склавши руки в області живота:
– Найдорожче шановне товариство, бачу, ви всі потомилися. Низькоуклінно дякую вам за те, що потішили моє серце своєю присутністю. Плекаю у душі надію, що бал вам прийшовся до смаку і приношу свої щирі вибачення за те, що вам могло щось не сподобатись. Не знаю, як спокутуватиму перед вами провину, та сьогодні моя донечка прихворіла і не зможе оголосити кого обрала, – Володимир зробив паузу й було чути, як хтось з шановного панства натужно мугикнув, – Ми обов’язково надішлемо листа моєму майбутньому зятеві, коли він стане відомий. А зараз, поки на вулиці несамовита гроза, прошу вас залишитись в маєтку на ніч в ім’я безпеки. Тільки скажіть – і слуги допоможуть вам з заселенням та нададуть все необхідне. Ще раз дякую всім і перепрошую!
Тоді Володимир взяв із маленького столика дзвіночок, призиваючи робітників. Як тільки вистроїв їх у ряд і дав чіткі вказівки, провів тих гостей, які вирішили їхати по домівках, попутно вмовляючи їх залишитись. Вмовляння, звісно, не дали ніяких плодів, і коли заселення було завершено, мокрий цього разу від поту Володимир, уявно перехрестившись, рушив до своїх покоїв.
Він знав, що там його зустріне невдоволена Вікторія й боявся уявити що буде, коли вона стане злою. Напевно, чорні кучері зав’ються зміями, як у Горгони, допоки руки стискатимуть кам’яніючу від її погляду Володимирову шию. І як їй сказати? «Вікторіє, Мілада вештається боза де на коні під час грози посеред ночі зовсім сама»? Та вона його загризе. І заради чого? Мілада ж обов’язково знайдеться. Володимир вже постарається. Тільки б не заслабла.
І коли це двері своєї ж кімнати стали такими високими й гнітучими? А там в кутках що, склубилась пітьма? Ні, то лише павук на павутинці. Так, павук. Потрібно буде тикнути ним в ніс прибиральниці про всяк випадок.
Не знаючи чи то вдихнути, чи затаїти подих, Володимир ввійшов, мало не вибивши собою двері, наче за ним бігла зграя голодних вовків. Інакше просто б передумав. Вікторія, яка сиділа за столом заломивши руки й дивлячись у вікно, стрепенулася, вогник свічки на столі затремтів в припадку болю. Незрячий погляд Вікторії втупився в Володимира й одразу зіслизнув назад. Вона навіть не дорікала. Мовчання вело лік секундам, які розіб’ють мутний спокій на друзки. Володимир спромігся видушити з себе лише тихий напівскрип:
– Мілада втекла.
Тиша.
– Що?
По-ча-лось.
– Повтори що ти сказав. – Вікторія повільно встала з-за столу. Смарагдове віяло, що видно, було у неї на колінах впало на землю. По мовчанні Володимира запалилися вогні в її руках. – Що ти сказав, вражий сину?! – Вікторія гупнула долонею по столі. Здавалось, з-під її пальців от-от сипнуть іскри. – Як допустив?! Куди це втекла?!
Щойно останні слова зірвались з вуст, зі столу із шурхотом зірвалась в політ маленька чашка. Володимир ледве встиг відхилитись за мить до того, як вона б вибухнула скалками порцеляни об його голову. О, боги, він вже занадто старий для цього!
І от з-під зеленої сукні витягується зміїний хвіст, деякі локони вже починають ворушитись, а втім… Від обережної мисливиці-змії у Вікторії було не багато. Вона радше походила на ту грозу за вікном і з розсипами громового гуркоту насувалася просто на Володимира.
Тікати. Тікати і тільки тікати. Поки це було єдиною можливістю не отримати по голові якоюсь статуеткою. Володимир дав драла. Кинувся вбік, один стілець повалився, як уражене блискавкою дерево. Інший вдалось виставити перед собою.
Вікторія, побачивши перешкоду для рук довго не думала – одразу запустила шкатулкою. Самоцвіти посипалися, як осінній град. Володимир присів, аж затріщали нитки на штанах. Вчепився слизькими, як слимаки руками до спинки стільця. Той посунувся. Володимир не втримав рівноваги й розпластався по землі.
В намаганні встати, сперся ліктями на підлогу. Закололо кинджалами: натрапив на розсипані з шкатулки камінці. Але розлежуватись не було коли, Вікторія кинувши ще кілька речей прийнялась гамселити Володимирову спину подушкою.
– Вікторіє! Вікторіє, припини! Давай поговоримо! – Лементував Володимир, закривши голову руками – Я шкодую, що так сталося!
– А я шкодую, що в той день, як ти приїхав розбила тарілку об землю, а не об твого дубового лоба!
Володимир зрозумів, що поки завести розмову не вдасться. Заплющивши очі, перекотився від ударів і підвівся так швидко, як тільки міг. Неначе войовничі стріли Аполлона, різні речі знову досягали цілі.
– Просила ж я, вона просила!
Гребінець. Вдарився в руку вже не з такою силою, як раніше.
– «Я господар, я знаю, як краще!» Що ти знаєш, зарозумілий старий пень?!
Ваза. Голос Вікторії надтріснув. Продерся шурховатий хрип. Росяний слід в її очах зблиснув всього на мить.
– Чого ти стоїш, вилупив баньки? – Вікторія тупнула ногою. – Шукай! Не доведи Господь із нею щось станеться!
Ніж.
Ніж!
Допоки лезо не розрізало повітря, як той пиріг, Володимир наважився підбігти до Вікторії й схопити її за руки. Вона тут же почала пручатися, мов дика кобила, якій накинули на шию аркан. Смикалася так добряче, що втримати з кожною секундою вдавалось все важче. Довелося притискати зі всієї сили. Вираз її обличчя розпалив дух сварки. Вологе, червоне, гаряче воно викидало крики, що линули, певно чи не до всіх гостьових кімнат.
– Пусти! Пусти сказала, бо зуби повибиваю! – Вікторія топталась по ногах Володимира, крутилася в’юном в його руках, та безуспішно.
– Заспокойся! Сядьмо й поговорімо!
Вікторія відповіла ще одним ривком. Одну руку все ж, їй вдалось вирвати, вона вислизнула з хватки Володимира й з розгону вперіщила йому просто в ніс. Одразу потекла червона юшка. На смак солона й металева. Давно Володимир її бачив. Щипало. Щипало ще й нудило.
Як тільки Володимир отямився, приклав рукава до носа й задер голову. Намацав в нагрудній кишені білого носовичка. Той дуже швидко став розшитим кривавими плямами.
Вікторія втихомирилась. Лише сіла де була раніше й закрила очі руками. Говорила тихо-тихо, неначе й не було ні криків, ні ножа, ні стільців.
– Я ненавиджу тебе.
– Знаю. Я…
– Ще більше ненавиджу себе. – Вона всміхнулася. – Що, Вікторіє, вгодила всім? Послухала маму? Поступилася чоловікові? Як не поступитися, рідний батько ж дочці лиха не вчинить! Розумний ти став, навчений. Не такий, яким я знала, еге ж? Та і як смію я, звичайна жінка, заперечувати самому пану Вишневецькому! – Руки Вікторії здійнялись високо над її головою, показуючи розмір важливості.
– Вікторіє, послухай.
– Мовчи… – Відмахнулась. – Я так само винна як і ти. Не можна було дозволяти. Не можна було чекати, а я… Ти… колись був простий, щирий. Як ми раділи, коли справи почали йти вгору! А коли народилась Мілада, здавалось, щасливішого чоловіка в світі я не бачила. Заради тебе я носила це все панське шмаття, заради тебе вчилась етикету, заради тебе почала мовчати. Стишати свій норов, ховати свій характер так далеко, як тільки могла. Бо жінка культурного чоловіка, щоб його чорти побрали, не може бути строптивою, такі ж лише в неотесаних селюків. Вона повинна бути смиренною, тихою, покладистою. Твої слова після кількох місяців панства? Я такою стала. Так звикла піддаватись, закривати очі, що зараз моя дочка невідомо де в грозу ще й зовсім сама! Моє щастя вислизнуло з рук, а я й не тримала. Тебе я більше не знаю, і взнавати не хочу. Ти не той Володимир, якого я кохала. Себе я вже втратила давно, а Міладу поїду шукати сама. Не треба мені твоїх пояснень і вибачень.
Вікторія казала правду. Володимир сильно змінився, відколи вир справ закрутив його з головою. Та і вона змінилась. Він теж кохав ту жінку, в якої язик на кінчику жарів не гірше перцю й в руках якої одразу ставало все до ладу. Коли не летіло у когось, звісно. Цю жінку він виліпив сам, але нове кохання виліпити не вдалось. А й Володимиру вже якось і не треба було. Робота, ріст, вище коло. Ніяких коханок, ніяких борделів, лише брудні гроші, чиста влада й почуття особистої значущості. Вже давно загубилися в пам’яті ті сімейні вечори. Й навряд чи випливуть колись знову. Напевно, Володимир вже розучився відчувати. Та Вікторію відпускати в дощ таки не можна.
– Не варто їхати зараз.
– Не варто? Якби ти був собою, сам би кинувся. Розказує він мені. Скажи, щоб запрягли коня... Хоча ні, сама скажу.
Володимир став на дверях.
– Стій.
– Причина? – Вікторія склала руки на грудях й запитально глянула на Володимира. Їй нічого не вадило почати його відсувати.
– Причина така, що зараз ти все одно її не знайдеш. Ніхто не знайде. Лиш підхопиш чого. Дощ, ніч, темрява. Як не старайся нічого не вийде, а вона може бути де зав… В різних місцях. В Овручі, чи в лісі, а може й в нашому селі в когось ночує. Гроза не триватиме вічно. Чекаємо до світанку, а тоді почнемо шукати.
– Командир на патичок дир-дир-дир. – Скривилась Вікторія, але повернулась на стілець. В такі моменти вона ставала схожою на себе.
– Я думаю, так буде найкраще.
– Та куди вже краще… Добре. Чекаємо до світанку, тоді я беру Овруч, а ти село і ліс. Може, собаку мисливську у когось візьмеш.
– Згода.
До ранку ніхто із них так і не заснув. І не перекинувся жодним словом. Та й чим було перекидатися? Всі слова вже давно закінчились. Залишились лиш справи, які потрібно виконувати.
Коли за вікном стало сіро, Володимир ледве втримав Вікторію, змусивши почекати хоча б до повноцінного світання. Все одно в Овручі ще все спало. Сам же, чекав, щоб випровадити гостей, не пояснюючи нічого за вчорашнє, звісно, й знайти мисливського пса.
Першочергово слід відвідати Гаївці, що розкинулись сіткою рівних білих будиночків та високих тополь під самісіньким пагорбом маєтку. Володимир пішов. Як на зло ранковий холод лоскотав нерви й пощипував пальці. Ще й ці пташки розверещалися, наче не мали ніколи іншого заняття. Від їх криків заболіла голова. Пощастило хоч в тому, що болото на стежці пагорба взялось сріблястим приморозком, то ж спуститись в село вдалось доволі швидко.
Володимир вже й забув, як рано кожен день прокидається село, ополіскує свої натруджені руки, складає їх у молитві перед образа´ми в кутку, прикриває на мить стомлені очі і знову береться за тяжку працю, щоб росли як грибочки діти, щоб худоба мала вдосталь їжі, щоб колосилися жита´, пшениці´… Та інші дива полів. Забув і згадувати не хоче. Та, видно, трішки доведеться.
На першому подвір’ї, де вже в розпалі роботи гомоніли люди, Володимир побачив батька та двох синів. Підійшов до тина, збираючи штанами росу, й вигукнув щире сільське «Добридень!» Один з синів, напевно старший, хотів підійти ближче, та його батько махнув рукою й підійшов сам.
Володимир почав здалеку: по-панськи поцікавився покосами, кількістю зерна й худоби по селі, розумно нахмурив брови й кивнув. Помітив недовіру в очах у чоловіка й очікування біди. Підійшов ближче – питанням «Чи нічого дивного не відбулося в ночі?» Вираз обличчя чоловіка вмить став відстороненим, очі його дивились вбік. Згадував. Тоді заперечно хитнув головою, перед тим почесавши чуба й спитав чи пана щось тривожить.
З неохоти ділитися, Володимир коротко виклав свою біду, не повідомляючи її причини. Чоловік з розумінням сумно закивав й запропонував пану допомогу свою і своїх синів. Володимир попросив поки лише пройтись по селі, питаючи те, що питав він і знайти мисливську собаку, хорта якого чи щось таке, якщо в Гаївцях їх хтось тримав. Чоловік сказав, що знає у кого є така собака і повів Володимира до нього. Сини ж швидко розійшлися по вулицях.
Йдучи, опустивши голову, Володимир помітив, як його нога стала у виямку підозріло схожу на слід копита. Точно кінського. Слід, звісно, був не один: ціла череда таких вела прямо по стежці. Боячись свого знання того, що стежка з села вела в ліс, Володимир все ж підняв на нього очі. З нерівного горизонту, сплетеного з верхівок дерев, зграєю виплеснулось чорне гайвороння. Недобрий знак. Та тепер Володимир знав напевне куди саме подалась Мілада.
***
– Батько кажеш, – Зоряна повільно підійшла до тарілки, що валялась на землі й підняла її, – Чого ж ти тоді так зблідла?
Мілада мовчала. Вона думала. Намагалась думати. Це що, тепер збирати речі і їхати звідси? Не встигла знайти непогане місце, яке, до того ж, недалеко від дому, як приперся вже. Куди вирушити? Вдруге так не пощастить. Хоча, може, тато і не знайде її. Зоряна сказала, що він їхав по неї, але не сказала, що забрав. Та і достовірність таких снів ніхто не перевірить. Вони, звісно, відьмині, але хіба і відьмам маячня не сниться? Відьми – народ для Мілади невідомий. Чи справді такий сильний? Вона не вірить до кінця. А зовнішність? Зоряна таки бачила тата. Без сумнівів. Чи варто починати вірити? Як не поглянь, інакше бути не може: Міладу точно шукають.
– Агов! – Зоряна плеснула в долоні перед очима Мілади, – Ти мене чуєш?
– Так-так! Чую! – Мілада закліпала й перевела погляд на Зоряну. – Не хочу додому, а він їде мене забирати. Як забере, не мати мені добра. Страшно. Та й думаю… Слухай, ти впевнена, що він по мене їде? Чи… Може це був просто сон? Нічого більше?
Зоряна ображено піджала губи, а тоді повела плечима.
– Хочеш вір, хочеш не вір. Я зробила що хотіла – попередила. Далі на твій розсуд.
– Я не знаю що робити. Мені нема куди податись. Але якщо все це правда, тут залишитись теж не можу. Я ще й домовилась з тим паном, який приймав мене, пообіцяла, що не буде галасу. Розумієш?
– Розумію. Щоправда, тобі не обов’язково їхати на зовсім. Можеш сховатись десь і перечекати. Якщо мене будуть питати про тебе, скажу, що поїхала. Посидиш в якихось кущах подалі звідси, а тоді повернешся.
Мілада знову помовчала. Невпевнено почала:
– Це… Це непогано звучить. Напевно, найкраще з того, що я можу собі дозволити. Тільки куди ховатись? Я ж не знаю тут нічого. І якщо батько поїде шукати далі… Гадки не маю, чи він сам, чи з кимось, але я точно не зможу зникнути так, щоб не знайшли, якщо підуть далі цього поселення. А якщо й зможу – заблукаю. Ймовірніше за все.
– Тоді, на жаль, я більше нічого тобі не запропоную. Та мені здається краще вчинити так, ніж бігти невідомо куди й точно не повернутись. Звісно, ще можна було б попросити пана Василя, це той, що тебе приймав, на скільки я зрозуміла, щоб не видавав тебе, але він не погодиться. Тим більше, якщо знає, що приїхав по тебе саме батько.
– Напевно перше таки найкраще… Я… Дякую, Зоряно. За пораду. Зроблю так як ти кажеш. Піду сідлати Агата.
Мілада рвучко піднялася й кинулася до виходу.
– Міладо, пов… – Якось несміливо сказала Зоряна й опустила очі.
– Що? – Вона повернулась біля дверей.
– А… Нічого. Удачі.
Мілада криво посміхнулась і вийшла. В противагу тусклому світлу куреня, в очі одразу впало різке сонячне проміння. Настільки яскраве, що довелось примружитись. Примружитись, та не спинитись. З напівзаплющеними очима, на які з-під повік стікали різні барви, Мілада сунула далі. Вона сподівалась, що запам’ятала дорогу до конюшні, бо витрачати дорогоцінний час на блукання зараз було не можна.
Очі вже встигли звикнути до того палючого сяйва, поки Мілада петляла стежкою, що вела до центру. Голова її, як у горобця, крутилася в різні сторони, намагаючись впізнати шлях. Тільки-но здалось, що Мілада таки згадала, куди її вчора вела Зоряна, вона налетіла на щось тверде. Дорогоцінна згадка випала через ліве вухо й покотилась в траву. Мілада з розпачем провела її поглядом і підвела очі на те, що спричинило цю біду.
Перед нею височів чоловік, що заселив вчора. Пан Василь, якщо вірити Зоряні. Він склав руки на грудях й дивися на Міладу згори вниз.
– Вибачте будь-ласка.
Пробурмотіла Мілада, дивлячись кудись повз чоловіка, й мала намір рушити далі, як той рівним голосом командного тону звелів:
– Стій.
Тіло саме заклякло на місці, хоча голова розуміла: не можна. Мілада з півоберту глипнула на пана Василя. В денному відблиску її очей чітко читалось питання «За що?» Пан Василь на це не зважав, лише махнув головою в сторону виїзду.
– Ходи за мною.
Мілада мало не зарюмсала, як мала дитина.
– Куди?
– Батько твій приїхав. Бажає тебе бачити.
– А можна не треба? – Перше, що вирвалось мимоволі.
– Пішли. – Кутик губ пана Василя смикнувся в посмішці, – Я буду наглядати за вами обома, – Тоді він спохмурнів і додав: – Дивіться мені: без неприємностей. Чула, дівчино? Бо в разі чого віддам йому.
Мілада зморгнула підступаючі сльози й кивнула. Вона все чула й розуміла, от тільки чи впорається? Мало того, що вона мусила тримати оборону від нападів батька, виборюючи свою волю, потрібно було ще й слідкувати за цим процесом. І за самим батьком…
Кроки Мілади були куцими й важкими, наче ноги хто скував залізними кайданами. Йшла як на страту. Можливо, навіть, десь у бурхливому морі. Ось Мілада вже ступила на дошку, що тремтіла під її вагою, а внизу хлюпотіли неспокійні хвилі. Від їх танцю паморочилося в голові. Мілада інстинктивно відхилилася назад, проте пан Василь з трикутним капелюхом на голові штовхнув її просто в синю безодню. Мілада тонула. Важкі кайдани на ногах тягнули все нижче, глибше, допоки за бульбашками останнього повітря не зникло світло. Вода була холодною. За відчуттями вона розбивала кістки на друзки й палила легені. А тоді… Настала ніч.
– Он він.
Пан Василь торкнув плече Мілади, що примусило її зупинитись. Вони стояли за рядом сосон з рудуватою корою й могли бачити виїзд так, щоб самих не було видно.
Тато сидів верхи на своїй улюбленій білій кобилі, як і казала Зоряна. На тлі тонкого лозяного тинка і простеньких будиночків він виглядав не просто паном, а великим намісником чи не самого короля. Сидячи рівно й задерши підборіддя вище власного носа, тато тісно тримав повідці і не давав кобилі ступити зайвого кроку.
– А вас звуть паном Василем? – Невідомо чому спитала Мілада. Вона не думала про це зараз, але раптово захотілось знати, бо вже певний час чоловік в її голові носив це ймення.
– Просто Василем.
Цього разу йому навіть не довелося казати Міладі щось чи торкатись її. Вистачило погляду. Від його суворості пішов мороз поза шкірою. Для Мілади це спрацювало поштовхом і вона сама пірнула у вир.
Чи то уявний бій, чи пульсуюча кров у скронях, Міладі наче відбивали лік. Тато дивився в якусь іншу сторону й кинувся до Мілади тільки тоді, коли вона підійшла достатньо близько.
Батьківські руки вже мали обхопити Міладу в обіймах, та вона відскочила від них, як від вогню. Тато ледве не впав, але встиг втриматись. Подивися на Міладу так, наче був готовий скрутити її на місці і, перекинувши через кобилу, відвезти кудись. Не обов’язково додому. Чи тільки здалось? Занадто швидко в очах заграли привітні вогники і забриніли сльози.
– Міладонько! З тобою все добре! Який я радий тебе бачити! Чого ти тікаєш від батька? Я ж хвилююсь!
– Добре ти, таточку, хвилюєшся. Тільки треба було раніше.
Мілада вишкірилась і сама тому здивувалась. Звідки це? Не тільки єхидство, а й… Огида. Їй було відверто огидно відчувати присутність свого любого татуся, який завжди привозив гостинці й давав гроші, коли повертався з роботи. А ще з’являвся раз в рік, щоб неодмінно щось порушити в її з мамою ладі, забрати щось надбане, чогось не додати і от… Нарешті зруйнувати все те, що Мілада мала.
Мимоволі почали спливати всі вийняті вчора з намулу пам’яті спогади. Вони брались за руки й складали собою доволі міцний ланцюг подій і вчинків, що знову безсоромно нагадав: Мілади тато точно не любив. Точно не тепер. Вона була занадто сліпа й неуважна, занадто рідко вони бачились, щоб одразу все зрозуміти. Вчорашня Мілада – занадто слабка, щоб все прийняти.
Спочатку здалось, що вона накрутила себе. Щось вигадала, перебільшила, але це було не так. Впевнилась, коли дивилась на його гострі зморшки біля очей і на те, що ховалось за схвильованим поглядом. Віри татові більше не було.
Штрикнуло в серці й Мілада смикнулась. Його присутність нічого доброго не віщувала. До того ж, добряче дратувала. Немовби тато не повинен бачити те, як вона житиме тепер. Немовби це не його справа. Немовби і не дочка стояла навпроти. Хоча, чому ж немовби?
Одне що досі тягнуло додому – мама. Гарний одяг, гроші, безтурботне життя, природа Гаївців, за якою Мілада, звісно, теж сумуватиме – все не те. От мама…
Проте, якщо подумати… Мама могла врятувати Міладу. Могла стати канатом в відкритому морі, що тягнув на берег. Їй боятись було нічого: тато ніколи рук не простягав, їх би з Міладою не покинув, не вбив би нікого, не наробив біди – якби ж тільки заперечила, відвоювала. Та чомусь мовчала. Не можна було сказати, що Мілада не бачила почуття її провини, ні. Воно було великим, надутим і пахло сльозами. А користі? Мама взагалі розуміла небезпеку? Сама ж по любові заміж вийшла. Чи можна вважати мовчання за зраду?
Мілада відчула, як загорілися її щоки та шия. Стало дуже жарко, неначе гнів, що клекотів з нутра, підіймався все вище й вище, шукаючи виходу. Його жар осушив підступаючі від образи сльози, насторожено підняв волосинки на спині й руках і зовсім скоро мав пустити з вух пару. Це почуття збивало думки в місиво, з якого б аж ніяк не вийшло зліпити рішення біди.
Мілада хотіла заспокоїтись й глибоко зробила рваний вдих. Безперечно, вона все ще дуже любила маму, проте тепер не виглядала перед собою останнім покидьком. Лише сподівалась, що мамі вистачить звістки про її добре здоров’я та безпеку життя. На прикордонні відносну, звісно, та це вже подробиці.
Остання жаринка, що жевріла вдома затишком, згасла. Її залили водою.
– Не сердься, доню, – пробубонів батько, перервавши великий процес мислення, – добре, що все добре: ти знайшлася, ціла й неушкоджена, славні люди тебе прийняли, злодії не напали, цікава пригода сталась. Тепер же, й додому пора.
Тато знову хотів підійти і вже простягнув долоню, щоб схопити за лікоть. Мілада відступила на крок назад, дивлячись з-під лоба, як загнаний звір. Вона вперлась спиною в дерево.
– Ні.
– Ну чого «ні»? Чого? Не заради мене, то заради матері! Вона місця собі не знаходить! Ледве не роздерла мене, коли дізналась, що ти зникла!
– Співчуваю. Передай матусі, щоб не хвилювалась і наголоси, що у мене все добре.
– Та чого ж ти така вперта? Що мені зробити, щоб ти повернулась? Стати на коліна? Стану. Купити тобі щось? Будь ласка – обирай. Тільки скажи.
Ну і що з ним робити? Ще не вистачало, щоб справді на колінах повзав. І чим це мало б йому допомогти? «Купити» каже. Совість би собі купив. Хоча, подумавши, Мілада й сама більше не могла сказати за яких обставин могла б повернутись. Хіба тільки…
– Ти скасуєш ту угоду з своїм панством про моє заміжжя?
Тато зам’явся, а після зашелестів, як гониме вітром сухе листя.
– Це неможливо. Розумієш, я уклав па… Угоду на велику суму. Якщо не виконаю умови, це влетить мені у дуже скрутне становище. Тоді наші справи будуть такими, що й не позаздриш. Ти ж не хочеш цього?
– Па…Угоду? – Мілада широко розкрила очі й допитливо глянула на батька. Чавунний здогад впав на голову й втиснув у землю всі слова, що були сказані після. Губи стислись в іронічній недопосмішці.– Ти хотів сказати парі? Чи не так?
– Я хотів сказати, що сказав. Все. – Мармурове татове обличчя вмить посіріло. Здавалось, воно будь-якої миті дасть тріщину. Густі брови насунулись на очі й кидали на них страшну тінь, що робила погляд злим та ворожим. Щоправда, на Міладу це не справило враження.
– «Все»? О, ні, не все! Не думай, що я так легко подарую тобі це! Ти прямо зараз зізнався, що продав мене! – Гучніше, ніж зазвичай сказала Мілада. Думка, що зчиняти галасу не треба все ще абияк трималась в голові. Попри це, лісова луна голосу, піднятого на кілька тонів, таки зникла між дерев. Тепер Мілада сама підійшла до тата. – Зізнавайся: програв в кати чи в доміно? А може, просто так заклався?
– Не кричи. –Зовсім тиха відповідь. Не листя. Вітер. – Решту тобі знати не потрібно.
Вітер, що роздмухував полум’я сварки ще більше. Мілада розуміла, що формально її було продано, а тут виявилось, що зовсім не формально. Як кріпачку, породисте щеня, маєток чи мішок м’яса. Послав Бог батька! Таке приниження витирало ноги в гордість Мілади. Вбивало самолюбство й стирало останні почуття. Мілада ніколи не пробачить. Не забуде.
У чашу повільно падали з неба краплі. Коли до золотих бортиків із дзвоном торкнулась остання, вода полилась неспинним потоком, що змивав все на своєму шляху.
– А що мені потрібно?! Бігти по першому твоєму велінню до якогось сопливого слимака в ліжко? Бо ти заклався з його старим пердуном на тисячу-другу? Не буде цього ніколи! Зарубай собі на носі!
– Прикуси язика! – Тато не посоромився зірватися на крик. Грубий, безцеремонний. В його нотах гнів переплітався з наказом, від чого мимоволі тіло вкривалось мурахами. Користуючись тим, що Мілада стояла близько, тато одним ривком таки схопив її за руку. Боляче стис, схиляючи Міладине обличчя до свого. – Зарубай ти собі на носі, що я – твій батько і твоє життя в моїх руках. Я привів тебе у світ, я виростив, я утримував і саме я, чуєш, я вирішу, що станеться з тобою.
– Я, я, я, я! А якалка твоя не відпаде? Якщо моя біда лише в тому, що ти – мій батько, то, може, мені варто від тебе відректися?
– Що? – Татова хватка на мить ослабла лише для того, щоб з новою силою стиснути руку Мілади.
– Я відрікаюся від тебе, чуєш? Ти мене не любиш, не слухаєш, не підтримуєш! Я стільки чекала твого приїзду, а ти зрадив мене! Ти ніколи не проводив достатньо часу зі мною, скільки б я до тебе не тягнулася. Знаєш як маленькій мені було образливо? Хоча тоді було б достатньо ласкавого слова й обіймів! Ти хоч раз думав про мене на своїй роботі? А я про тебе постійно. Плакала коли ти їхав, раділа коли повертався. Для чого? Щоб в один день ти продав мене, як останню скотину? Ти відкуплявся від мене тим, що потрапляло під руку, а коли тобі набридло вигадувати, став просто давати гроші. Що ж, дякую! На них я зможу почати нове життя, вільне від тебе! Я хотіла, щоб ти мене поважав, рахувався зі мною, але це станеться не раніше, ніж ми всі помремо. То ж скажи: для чого мені такий тато?
Мілада встигла тільки міцно заплющити очі перед страхом занесеної руки. Здавався несправжнім і ляскіт долоні об щоку, і горошини сліз, що прокотилися після. Справжнім був тільки опік удару.
– Та як ти смієш, розбалуване дівчисько?! Це Вікторія тебе такою зробила! От я б…
– Ти б що? – Мілада більше не стримувалась ні в почуттях, ні в доборі слів. І хоча все тіло дробив сильний озноб, а лице стало мокрим й солоним, спинятись вона не збиралась. – Продав би мене швидше? Заточив би? Дав би ще одного ляпаса? Ну, давай! Чого стоїш? Як я тепер товар, то можна! Лиш обережно – паничі не люблять побитих!
– Я з тобою більше панькатись не буду. Набридло. Спочатку Вікторія всі печінки виїла, тепер ще одна така сама! Карпо, йди допоможи! – Гаркнув Вишневецький в сторону.
До нього з Міладою кинувся високий чоловік, біля якого крутилась худа собака. Злякавшись не так її, як підступаючого чоловіка, Мілада, спробувала смикнутись і завалитись набік, щоб Вишневецький повалився з ніг і в неї було більше шансів втекти. Невдало. Той зімкнув руки нижче її плеч, поки так названий Карпо намагався взятись за ноги.
– Ні! Ні! Поганці! Відпустіть мене! Не хочу! – Мілада тріпала ногами, як вбивця на шибениці, в надії вдарити Карпа по обличчю, оскільки рукам все ще не було волі.
Від битви не на життя, а на смерть відволік спокійний голос з ноткою військового закалу, що змусив всіх якщо не припинити боротьбу, то хоча б сповільнити. Пан Василь.
– Припиніть негайно.
– А ви ще хто такий? – Як собаці кинув Вишневецький, навіть не думаючи відпускати Міладу.
– Я голова цього поселення, а це – пан Василь вказав на Міладу, – його нова мешканка. Хороші голови мають піклуватися про тих, хто в їх поселенні живе. А я, запевняю, хороший голова. – Він з прищуром глянув на Вишневецького, певно, очікуючи, що той зробить у відповідь.
– А я батько цієї бунтівниці. – Вишневецький смикнув Міладу. Слова пана Василя не набули для нього ніякого значення. – У мене більше прав на неї, як гадаєте?
– Судячи з криків, які лунали три хвилини тому, посада батька вам не дається. До того ж, здається, вона більше не вважає вас…
– Ви взагалі знаєте хто я? Я – Володимир Вишневецький і я…
– Мені байдуже хто ви і що ви. – Й без того низький голос пана Василя тепер звучав, як бас органа. – Я уклав з дівчиною своєрідну, на вашій мові, угоду і зобов’язаний надати захист. Приїдете сюди пізніше – нічого не зміниться. Вона не захоче повертатись. Нашлете сюди кіннотників, чи кого небудь ще – повірте, образи я не пробачу. І висновок вам не сподобається. Казав їй і вам скажу: мені тут шуму не треба, а ви вже встигли добряче нашуміти. Тому, – пан Василь взявся за шаблю й показав начищену до блиску сталь, – ви зараз відпустите дівчину і більше сюди не повернетесь.
– Ви нічого мені не зробите, – скривися Вишневецький, але все ж, Мілада відчула, як послабшали його руки.
– Шаблею я не користуватимусь, але бачу, ви вже й так наклали в штани. Додам ще дещо більш переконливе: якщо не хочете проблем для своїх статків, або свободи у зв’язку з поданою до Хмельницького скаргу, де йтиметься про панка, що підриває таємничість прикордонного пункту, раджу зробити все так, як я сказав.
Вишневецький під тиском програшу, випустив Міладу одним грубим поштовхом. Розвернувшись мало не на льоту, вона плюнула йому під ноги й просичала:
– Побачиш мене тепер хіба в труні.
Мілада прожогом кинулась до поселення, що за кілька годин стало для неї місцем безпечнішим від дому. Воно її врятувало. Пан Василь її врятував. Чому?
Рішуче йдучи, Мілада витирала долонями просякнуте сіллю обличчя й намагалась не слухати серце, в яке п’явкою впився страх. Звела очі до неба. В стороні, де колись був її дім скупчились підгорілі темні хмари, хоча над поселенням ясніло посміхаючись сонце.
Сама доля привела мене на сайт саме в той вечір, коли ви опублікували новий розділ, і не можу передати своєї радості від цього 😌
Але ж і паршивий батько у Мілади, якщо на початку відчувала легке роздратування через нього, то під кінець уже справжню огиду до цієї людини 😡 у вас неймовірно вийшло прописати цього персонажа 👍
Цікаво, чи Вікторія знала, що це парі? І якщо вона знаючи це, все одно промовчала не захистила, то я цілком розумію і підтримую Міладу, що її зрадили, що то вже не рідний дім 😒
А от пан Василь молодець, саме таким має бути справжній батько, він кинувся захищати Міладу, хоч і знає її всього день ❤️
Дякую за такий емоційний розділ, було так приємно знову зануритися в цю атмосферу, Мілада все більше захоплює і я вже чекаю новий розділ, бо подї набирають все більше обертів ❤️✨