![](https://static.wixstatic.com/media/36ca0c_957d756b43af491d9c7d87f8d5ef1982~mv2.jpg/v1/fill/w_720,h_696,al_c,q_85,enc_auto/36ca0c_957d756b43af491d9c7d87f8d5ef1982~mv2.jpg)
Ворота відділяють цей світ, від сповненого життям, дрібними переживаннями людей. На території розташовано кілька корпусів, що практично формують лабіринт. Адже вихід назовні буде знайти складно. Вказівники ще більше плутають стежки, ведуть вглиб, де всі двері будуть здаватися однаковими. І поки хтось шукає тут своє спасіння, чиєсь життя повільно витікає, пропитуючи ці стіни наскрізь. Скільки таких життів тепер назавжди стали заручниками цих сірих однакових коридорів? Ніхто не дізнається, адже таке не обговорюють.
Варто лише переступити поріг і ти потрапляєш в чистилище. Отримавши своє місце в черзі серед інших, таких само розгублених та хворих. Час зупиняється. Залишається тільки нав'язливе відчуття того, як ти сам стаєш частиною цього місця.
Пахне ліками, немитими тілами і їдкою хімією, котра відмиває навіть кров. Чути дихання людини, яка сидить поруч. Важке. В іншому кінці приміщення хтось стогне, не стримуючи біль. Очі болять від світла лампи, проте, як не дивно, здається ніби тут завжди тримається якийсь напівморок.
Сили повільно покидають, але ти не можеш встати, чи кудись піти. Цей порядковий номер у черзі тримає тебе міцніше за надію.
Аж ось, просто біля входу старий чоловік падає на підлогу. Всі погляди присутніх спрямовані на нього. В душі гидко від байдужості навколо. Чому ніхто нічого не робить? Чому його ніхто не рятує? Але ти, як інші продовжуєш сидіти нерухомо. Бо не маєш сил піднятися, боїшся, що ті люди, котрі сидять по той бік скла в реєстратурі, запідозрять тебе в чомусь неправильному. Нарешті з'являється санітар, котрий підіймає старого і кладе його на інвалідний візок. Двері за ними зачинаються. Більше ти не побачиш того старого, і ще довго будеш згадувати цю мить, відчуваючи як твоя душа стала такою ж гидкою, як та пляма сечі, що залишилася в тому місці де лежав хворий. Час тут тече повільно, даючи змогу відчути всі муки.
Аж ось виходить лікар, називає твоє ім'я. І ти слідуєш за ним, залишаючи за собою ті гидкі думки. В очах всіх присутніх відчувається заздрість. Їм так само гидко і боляче, але вони залишаються далі сидіти тут в чистилищі, очікуючи своєї черги.
В першу чергу, не питаючи, ставлять котетор. Ти не знаєш навіщо, адже тебе не попереджали про те, що буде далі. Ніхто не пояснює нічого. Люди з абсолютно пустими очима, в халатах здаються однаковими. Вони підходять до тебе, торкаються, беруть кров. Знову і знову підключаючи до катетора нові пробірки. Ведуть однаковими напівтемними коридорами в такі само однакові кабінети. Плутають. Вихід самостійно знайти не можливо. Страшно. Ти не знаєш, що чекати. Телефон повільно сідає, і залишається все меньше відсотків заряду. Так як і в тебе. Відчуваєш слабкість. Врешті тебе кладуть на кушетку і підключають ліки. Ти не знаєш що це, навіщо. Ніхто ж не пояснює. Залишається лише крихітна надія, що це має допомогти. Покращити твій стан. Але стає гаряче. Голова паморочиться ще більше. Ніби трубками в тебе вливають окроп. А потім ще один флакон, і ще один. Залишається тільки споглядати, як в системі повільно капають краплі прозорої рідини, що через голку потрапляє в твоє змучене слабке тіло. Відчуття безпорадності.
Нікого немає поруч. Тільки хлопець, з таким само флаконом підключеним до вени. Пустий погляд його спрямований на стіну попереду. Скільки часу минає невідомо. Година? Дві? Три? Краплі так само повільно вливаються під шкіру. В якусь мить, тебе поглинає відчуття страху. Здається, ти залишишся тут назавжди, заблукавши серед сірих стін. Поки не приходить інший лікар. Його очі не такі пусті, як в тих, кого ти зустрічаєш раніше. Він дивиться зі співчуттям. Аж ось, дає бланк. Це виписка. Ключ до свободи. Озирнувшись, він веде тебе тими самими коридорами і натиснувши карткою на магнітний замок, виводить знову в чистилище. Киває на прощання, бажаючи здоров'я. Робиш крок, все ще не маючи віри, що можна покинути це страшне місце сповнене стражданням та болем. Люди за склом спостерігають, але не заважають. Відкриваєш двері і в легені потрапляє свіже холодне повітря, витісняючи запах ліків, немитих тіл та їдкої хімії. І ти йдеш вперед. Якнайдалі від лабіринту, аби не загубитися серед цих сірих стін.
04.11