чуєш, небо? так хочу бачити тебе у спокої березневих годин, тихим та мрійним, більше нічого не треба! лиш бігти свій вік по одній із правильних стежин! знову гуляти вуличками рідного Львова, слухати музику нової надмодерної епохи, тут диво-місце, де інші розуміють з півслова, у затишку стареньких вулиць бачити, як малюють візерунки птахи поїхати б улітку в гори, холодними ранками грітися у твоїх обіймах, виглядатися у дивні та близькі серцю простори, так шкода, що щастя вимірюється у болючих шрамах стільки зим позаду наших, зморених тими подіями, плечей, стільки весен, мов квіти, проростають з кишень, зараз віддала б усе на одну із найбільших банальностей, так хочеться божевілля та компоту із вишень повернутися б у сонячні світанки дитинства, лічити щовечора зорі з дідусем, витворяти найгамірніші варіанти безумства, лише б не впадати у той стан, де відчай бореться із розпачем 21.03.2022
top of page
bottom of page